Az apixaban és a rivaroxaban összehasonlítása a rekurráló vénás tromboembolizáció és a vérzéses események vonatkozásában VTE-ben szenvedő betegeknél
2019. OKTÓBER 11.
2019. OKTÓBER 11.
Szöveg nagyítása:
Jelenleg nem ismert, hogy az apixaban és a rivaroxaban között van-e különbség a vénás tromboembolizáció (VTE) ismétlődésének és a súlyos vérzések kialakulásának kockázatát illetően. A szemlézett vizsgálatban az apixaban és a rivaroxaban hatékonyságát és biztonságosságát a kiújuló VTE és a súlyos vérzéses események szempontjából hasonlították össze VTE-ben szenvedő betegek körében. Az eredmények arra utalnak, hogy a kiújuló VTE és a súlyos vérzéses események kialakulásának megelőzésében az apixaban a hatékonyabb szer.
Bevezetés
A direkt orális antikoagulánsok, mint például az apixaban és a rivaroxaban, kedvező farmakológiai profiljuk miatt is egyre nagyobb arányban használatosak a VTE-ben szenvedő betegek kezelésében. A CHEST irányelv a NOAC-okat (nem K vitamin antagonista típusú orális antikoagulánsokat) ajánlja a KVA-k (K vitamin antagonisták) helyett. A jelen vizsgálatban az apixaban és a rivaroxaban közötti, a kiújuló VTE megelőzésében mutatkozó hatékonyságbeli különbséget mérték fel, majd azt vizsgálták, hogy van-e a két készítmény között különbség a VTE-ben szenvedő betegek kezelése során esetleg fellépő súlyos vérzéses szövődmények kockázatát illetően.
Módszer
Az USA-beli Truven Health MarketScan és Medicare Supplement adatbázisait felhasználva olyan újonnan diagnosztizált VTE-ben szenvedő felnőtt betegek adatain (a beválasztás alapja: ambuláns vagy hospitalizált betegek vonatkozásában történt térítések ICD-9-CM szerinti elsődleges/másodlagos diagnózis VTE kódra) végeztek retrospektív kohorsz analízist (57 milliós populáció), akik 2014. január 1. és 2016. december 31. között először kaptak apixabant vagy rivaroxabant. Az elsődleges hatékonysági kimenetel a rekurráló vénás trombembolizáció, az elsődleges biztonságossági kimenetel pedig a súlyos vérzéses események incidenciája volt.
Eredmények
A becsült részvételi valószínűségen alapuló párosítást követően 15.254 beteg maradt a kohorszban; ebből 3.091 fő apixabant, 12.163 pedig rivaroxabant szedett. A párosított kohorszban a betegek jellemzői (kor, nem, kísérőbetegségek és korábbi gyógyszerszedéssel kapcsolatos adatok) hasonlóak voltak.
A rekurráló VTE nyers incidenciája az apixaban csoportban 3/100 betegév, a rivaroxaban csoportban 7/100 betegév volt. A Cox-modell szerint az apixaban használata a rekurráló VTE alacsonyabb kockázatával járt együtt (HR 0,37 [95% CI: 0,24–0,55]; p<0,0001) (1. táblázat). Az alcsoport-analízisek eredményei összhangban álltak a fenti eredményekkel (aktív malignitás jelenléte / daganat hiánya, krónikus veseelégtelenséggel / veseelégtelenség nélkül élők, 65 év alattiak / 65 év felettiek, provokált VTE / nem provokált VTE, tüdőembólia / mélyvénás trombózis, korai események / késői események, 3 hónapnál rövidebb kezelés / 3 hónapnál hosszabb kezelés).
Az elsődleges biztonságossági kimenetel, vagyis a súlyos vérzések előfordulása 3/100 betegév volt az apixaban csoportban, míg 6/100 betegév a rivaroxaban csoportban. A Cox-modellben az apixaban használata mellett alacsonyabb volt a súlyos vérzések kialakulásának kockázata, mint a rivaroxaban csoportban (HR 0,54 [95% CI: 0,37–0,82]; p=0,0031) (1. táblázat). Az alcsoport-analízisekben (lásd fentebb) is hasonló eredmények voltak láthatók. A hospitalizált betegek mortalitási rátája a rivaroxaban csoportban bizonyult magasabbnak (1,5% vs. 1,0%).
Ami a másodlagos biztonságossági kimenetelt illeti, az apixaban csoportban 20/100 betegév, míg a rivaroxaban csoportban 34/100 betegév volt az enyhe vérzés incidenciája. A Cox-modellben az apixaban használata az enyhe vérzés alacsonyabb kockázatával járt együtt (HR 0,57 [95% CI: 0,48–0,67]; p<0,0001) (1. táblázat).
Megbeszélés
Ebben a vizsgálatban az apixabant szedő 3.387 beteg 14%-a aktív malignitásban szenvedett a rivaroxabant szedő 6.131 beteg által képviselt 17,4%-kal szemben (AMPLIFY 2,5%, EINSTEIN 6,8%). Továbbá a rekurráló VTE elsődleges kimenetelének vizsgálatára irányuló alcsoport-analízis eredményei azt sugallják, hogy különbség detektálható a legfeljebb 65 éves, valamint az ennél idősebb betegek eredményei között, azonban a szerzők semmilyen farmakokinetikai vagy farmakodinámiás hatást nem tudtak azonosítani ezen interakció mögött. Mivel az apixaban csoportban kis esetszám áll rendelkezésre (n=3), további vizsgálatok szükségesek arra vonatkozóan, hogy vajon az apixaban valóban plusz előnyt eredményez-e a 65 év feletti betegeknél.
Az apixaban és a rivaroxaban között megfigyelt különbségek (mind hatékonyság, mind biztonságosság terén) részben az eltérő farmakokinetikai tulajdonságokkal magyarázhatók. A rivaroxaban féléletidőn túli antikoaguláns hatása napi egyszeri alkalmazást tesz lehetővé, ami a gyártó szerint jobb adherenciával járhat, mint a napi kétszer történő gyógyszeralkalmazás. Mindazonáltal ahhoz, hogy a rivaroxaban koncentrációja a trombózis megelőzéséhez szükséges minimális plazmakoncentráció felett maradjon, magas Cmax szükséges. Ennek megfelelően a csúcskoncentráció/mélyponti koncentráció-arány kb. 10 (napi egyszeri 10-20 mg rivaroxaban alkalmazásával), míg az apixabannál ez kb. 3 (2x5 mg esetén).
A NOAC-ok napi egyszeri alkalmazásához képest (edoxaban, rivaroxaban) a napi kétszeri dozírozás (dabigatran, apixaban) kedvezőbb biztonságossági profillal rendelkezik, aminek magyarázata a csúcs- és mélyponti koncentráció kisebb aránya lehet.
A jelen vizsgálat számtalan erősséggel bír. Először is, a Truven egészségügyi adatbázist használva a betegek reprezentatív mintáján keresztül a gyógyszerek alkalmazásának és a klinikai kimeneteleknek az idő függvényében történő (hosszú távú) értékelését lehetett elvégezni. Ráadásul a nagy mintaméret a kezelések hatásának sokszínűségére irányuló vizsgálatot is lehetővé tett a VTE-ben szenvedő betegek egyes alcsoportjai szerinti bontásban. Ugyanakkor megemlítendők ezen analízis korlátai is:
Az inzulinrezisztencia több betegség, szindróma pathogenezisében részt vesz, ezek közül a legfontosabb a metabolikus szindróma, a 2-es típusú cukorbetegség, a polycystás ovarium szindróma
A rheumatoid arthritis (RA) patomechanizmusának ismert résztvevői az aktivált T-sejtek által stimulált B-sejtek és a monocyta-macrophag rendszer sejtjei, amelyek jelentős mennyiségű gyulladásos citokint termelnek. A citokinek hatásukat a különböző sejteken megjelenő receptorok közvetítésével fejtik ki.
Klinikum
A húgysav keletkezésének vannak endogen (purinszintézis, sejtpusztulás) és exogen (táplálkozás) forrásai. A kezelésnek tehát ennek megfelelően kell, hogy legyen nem csak endogen, hanem exogen útja is, ami magát a táplálkozást (és a helyes életvitelt is) foglalja magába.
Rheumatoid arthritisben (RA) a krónikus progresszív ízületi gyulladás krónikus fájdalomhoz, az ízületek destrukciójához, funkciókárosodáshoz, a komorbiditások révén élethosszcsökkenéshez vezet. A krónikus gyulladás minél korábbi megfékezése javítja a betegség hosszú távú lefolyását, az ízületi károsodások kialakulását.
Gyulladásos bélbetegség esetén több mint duplájára nő a demencia kockázata; IBD-ben szenvedőknél 7 évvel korábban kezdődik az elbutulás.
Egészségpolitika
A blokkolóórák után most már személyesen ellenőrök is figyelik, ki tartózkodik a kórházakban. Ki dolgozik, ki fekszik a kórházi ágyakon, és hogyan használják például a diagnosztikai képalkotókat. Bármely nap és a nap bármely órájában érkezhet a mobilegység. Figyelnek, ellenőrzik, leleplezik, „lógnak”-e az egészségügyben dolgozók.
„A beteg egyre gyakrabban találkozik majd azzal, hogy amikor a támogatott, és eddig viszonylag olcsó készítményéért bemegy a patikába, a korábbi óriási választékból csak egy-kettő maradt, aztán már egy sem. Az utóbbi egy évben jelentősen megnőtt az ellátási problémák száma és súlyossága, és az is érezhető, hogy a háttérben meghúzódó okok tendenciózusak” – nyilatkozta az eLitMednek Molnár Márk egészségügyi közgazdász, gyógyszerpiaci szakértő, aki beszélt a gyógyszerellátás múltjáról, jelenéről és jövőjéről is.
Idegtudományok
Az agyak közötti szinkronitás szintje – ami minél erősebb, annál nagyobb élvezettel jár – szociális állatoknál, így az embernél is, előre jelzi a kapcsolat minőségét, állítja a gyorsan növekvő új kutatási terület, a kollektív idegtudomány.
A magányosság 1,4-szeresre növeli a Parkinson-kór kialakulásának kockázatát, míg számos gyógyszer szedése csökkenti, még több gyógyszer pedig növeli incidenciáját.
Egészségpolitika
A közelmúltban elképesztő képek jelentek meg a hazai sajtóban egy határszéli szociális otthon ágyipoloska-fertőzöttségét bemutatva. A tudósítások egyöntetűen arról szóltak, hogy az elmúlt időszakban az ágyipoloskák az otthon különböző épületeiben, lakószobáiban általánosan elterjedtek, így a bemutatott jelenség valójában több száz ott élő (és dolgozó) ember életét keseríti meg, és már huzamosabb ideje. Nem csupán megkeseríti mindennapjaikat, hanem egészségüket is veszélyezteti. Mert az ágyi poloska (Cimex lectularius) a vérszívó poloskák családjába tartozva elsősorban emberek vérével táplálkozik, így súlyos betegségek terjesztője is lehet.
Az antikoaguláns kezeléshez társuló menorrhagia thromboembolián átesett fiatal nőkben
A vérzéses rizikó csökkentése pitvarfibrillációban
1.
2.
3.
4.
5.
1.
2.
Ideggyógyászati Szemle Proceedings
A Magyar Stroke Társaság XVIII. Kongresszusa és a Magyar Neuroszonológiai Társaság XV. Konferenciája. Absztraktfüzet3.
4.
5.
Egészségpolitika
A MOK és a MOSZ további lépéseket tesz a szakma és a biztonságos betegellátás érdekében
HOZZÁSZÓLÁSOK
0 hozzászólás